25.000 Romanian
Vii sau nu?
CASA DE LÂNGĂ LAC
Dr. Klyczynski în sala de operații!
- Bună! Scuză-mă. - Da, doar un minut.
Completează asta și așteaptă-mă acolo.
Nu, eu sunt doctor Forster. Mi s-a spus să vin aici.
Te vei ocupa de 22 de pacienți, azi, pe etajul acesta și pe următorul.
- 22? - E o dimineață liniștită.
Dacă ai probleme, dă-mi un mesaj, dar să nu-ți faci un obicei din asta.
Studenții la medicină or să te ajute.
De ce este încă aici? Am cerut o rezonanță magnetică (RMN).
De la Transport au spus să-l duc peste patru ore.
Peste patru ore ar putea fi mort!
Nu contează. Dr. Forster, la RMN.
O dată la dreapta, de două ori la stânga, liftul până la etajul 2.
Urmează semnele. Trebuie să mă întorc să-mi fac rondul.
Dr. Kly...
- Mă duceți undeva? - Sper că da, domnule.
- Cum vă simțiți azi? - O să supraviețuiesc?
Da, desigur.
Alex!
Am făcut faimoasa plăcintă de spanac. E bună și gustoasă.
Nu pot.
E frig aici. Să nu cumva să te îmbolnăvești.
Eu nu mă îmbolnăvesc niciodată.
Am auzit că ți-ai cumpărat o casă, se pare că sunt ultima care află.
- Credeam că ți-am spus. - Stai!
Unde?
La marginea orașului, pe malul lacului.
Pe malul lacului? Acolo nu sunt case.
Dumnezeule! Doar nu te referi la aia pe stâlpi și...
- Te simți bine? - Da. Ai înnebunit?
De ce ai luat casa aia, Alex?
E făcută din sticlă, nu are intimitate.
Mona, ia-ți niște cizme.
Gonzalez!
4:30.
- Te-ai rătăcit? - Da.
Durează o vreme, până te acomodezi.
- Eu sunt Madhvi. - Kate Forster. Bună!
Ai greșit etajul. Unde ți-ai făcut rezidențiatul?
La un spital local, în North Shore.
"Dragă chiriașule, bine ai venit în noua ta locuință."
"În calitate de fost chiriaș, dă-mi voie să-ți spun"
"că sper că îți va plăcea să locuiești aici tot atât cât mi-a plăcut și mie."
"Am anunțat poșta de schimbarea adresei,"
"dar știi cât de greu se mișcă funcționarii ăștia."
"Dacă primesc ceva, ești bun să-mi trimiți scrisorile?"
"Ți-aș fi recunoscătoare. Noua mea adresă e dedesubt."
"Mulțumesc în avans."
"PS: Îmi cer scuze pentru urmele de labe de la intrare."
"Erau acolo când m-am mutat eu. La fel ca și cutia din pod."
Urmele de labe? La ce naiba se referă?
Bună, iubito!
Repară lumina.
Ia mâncare pentru câine.
Ia mâncare pentru oameni.
Vino aici!
Sunt 15 grade de Sfântul Valentin. Nu poate fi Chicago.
La televizor se spune că e din cauza încălzirii globale.
Aisbergurile încep să se topească, apa acoperă planeta.
Slavă Domnului că nu vom apuca asta.
- Ce e asta? - Nimic. De-ale lu' tacă-tu.
- Dostoievski? - Da.
E despre un tip care îi frânge gâtul unei femei cu un topor,
iar până la sfârșit, umblă aiurea și își regretă fapta.
E bun.
- Da? - Da. E foarte bun.
- La ce te gândești? - La nimic...
Când a murit tatăl tău, a fost greu. Și acum e greu.
Când îi țin cărțile în mână, simt că e alături de mine.
Știu că a fost cândva la aceeași pagină, a citit aceleași cuvinte...
Dumnezeule! Să cheme cineva o ambulanță!
Avem nevoie de o ambulanță la Daley Plaza.
Un bărbat a fost lovit de autobuz. Aduceți un echipaj medical.
Ieșiți de pe stradă! Treceți pe trotuar!
- Domnule! - Treceți pe trotuar!
Aș vrea să sap fundația la numărul 17 azi.
- Știu că ești nou pe aici, puștiule. - Poftim?
Nu pot ajunge la numărul 17 decât săptămâna viitoare.
Haide, Mulhern, asta e o prostie, știi prea bine.
Ia-i pe Clemens și pe Rodriguez de la acoperiș.
Jorge poate lua excavatorul de la 14
și alți 4-5 băieți care nu fac nimic la 7 și la 10.
Paulie, Carlos, Frank, Danny și tipul acela înalt. Cum îl cheamă?
- Rafael. - Haide!
Am auzit de Daley Plaza. Ai luptat din greu pentru el.
Da, am dat totul din mine.
Kate, o să-ți spun ce spun tuturor medicilor tineri.
Să sperăm că tu vei fi prima care mă va asculta.
În ziua ta liberă îndepărtează-te cât mai mult de locul ăsta.
Du-te undeva unde să te simți mai mult tu însăți.
"Dragă d-ră Forster, am primit biletul dv."
"și mi-e teamă că trebuie să fie o neînțelegere."
"Din câte știu eu, casa de pe malul lacului e goală de mai mulți ani."
"Poate că biletul dv. Era cu privire la casa familiei Sandburg..."
"...Deoarece aici nu a locuit nimeni de ani de zile."
"Dar sunt curios în legătură cu urmele de labe."
"Dragă domnule Wyler, cunosc foarte bine cabana Sandburg"
"și vă garantez că nu am locuit niciodată acolo."
"Sunt de modă veche,"
"dar nu cred că o cabană ar trebui să depășească 550 metri pătrați."
"Mai încerc o dată."
"Am locuit în casa de pe malul lacului, apoi m-am mutat."
"Acum locuiesc în Chicago, strada North Racine, nr. 1620."
"V-aș fi recunoscătoare dacă mi-ați trimite scrisorile,"
"în caz că veți primi așa ceva."
"Și să știți că suntem în 2006."
"Așa e de la începutul anului, întrebați pe oricine."
Cum adică, 2006?
Dumnezeule!
Bună dimineața, dle Wyler!
Bună dimineața, domnule!
- Domnule Wyler... - Domnule...
Evident, mi-am găsit inspirația în metafora fugii, a nodului...
Două ore cu porcăria asta. Glumești?
Ce vrei să spui?
- Nu a scos o vorbă. - Bătrân sadic și amar...
Cred că exagerezi puțin.
Unde te duci?
Nu pot să cred că rabla asta încă mai trage...
Da.
- Arăți ca dracu'! - Și mie mi-a fost dor de tine.
Lasă-l...
- Apartamente. - Proprietăți pe Riviera.
- Glumești! - Nu-mi vine să cred!
Mă întorc după patru ani și văd asta în fața mea!
Ce e?
Fratele meu se crede Frank Lloyd Mai-știu-eu-cum...
Haide...
Tata, te ține ostatic în fabrica aia a lui de legende,
în timp ce tu nu ai construit nicio cabină telefonică
sau o cușcă pentru hamsteri.
Ciudat că spui asta. Chiar mă gândesc la o cutie pentru hamsteri.
Mai multe, de fapt. Din prefabricate, fără fundații.
Ce zici de asta?
La asta mă refer! Tu ai o viziune!
Pentru că veni vorba, vreau să-ți spun că am cumpărat o casă.
- Unde? - Pe malul lacului.
O casă pe malul lacului. Câștigi ceva bani, deci.
E dărăpănată. E abandonată de câțiva ani, dar...
Ți-ai cumpărat o casă abandonată, bântuită.
E un motiv la fel de bun ca oricare altul să o vinzi
și să te alături ghildei constructorilor.
- M-am ales și cu un câine. - Un câine?
A apărut acolo de nicăieri.
- Ce facem aici? - A trebuit să trimit o scrisoare.
Ar trebui să fie aici. 1620, North Racine.
Dar nu e nimic aici.
Ne întâlnim cu cineva? Locuiește cineva aici? Ce e?
Da. Așa credeam...
Sunăm la sonerie?
"Dragă d-ră Forster, am fost la adresa North Racine, 1620,"
"dar nu e nimic acolo, e doar un șantier de construcții."
"Din fotografii arată frumos, dar așa va fi peste 18 luni."
"Ce nu înțeleg?"
"Poate că ai greșit adresa, pentru că ai greșit și data."
Chiar vrei să joci jocul ăsta?
Dacă ești cu adevărat în anul 2004, atunci...
Fii atent.
Ții minte ziua aceea? Nu erai fericită. Ții minte?
Știu.
"Bine, corespondentule misterios."
"În caz că ești cu adevărat acolo unde și când crezi că ești,"
"o să ai nevoie de asta."
"În primăvara aceea, a nins târziu și toată lumea s-a îmbolnăvit."
"Odihnește-te, bea multe lichide. Ordinul medicului."
Da, ninsoare...
Vino aici!
«Oare se poate întâmpla așa ceva?»
«De ce nu?»
Jackie!
Jack!
Hai, Jack! Hai, fetițo! Haide, Jack!
"Imposibil, știu. Nu e posibil, dar se întâmplă."
Bine.
"Unde mă aflu?"
Foarte inteligent.
"Casa de pe malul lacului."
După cum vezi, și eu sunt aici,
dar încep să mă satur de jocurile astea, așa că plec. La revedere!
Mulțumesc. La revedere!
"Poate că ar trebui să facem cunoștință așa cum trebuie."
"Sunt doctor, devotat vindecării celor bolnavi."
Încerc, cel puțin.
"Eu sunt arhitect. Îmi place să construiesc."
"Și, deși nu aș spune că actualul meu proiect e ideal,"
"îmi permite să stau aici, iar asta îmi ajunge, acum."
"Dar, spune-mi, dacă acum lucrezi la un spital din Chicago,"
"unde erai înainte, în timpul meu?"
"Acum doi ani, în timpul tău, lucram la Medicină Internă, în Madison."
"Spune-mi despre viitor. Cum e în anul 2006?"
"Mi-e teamă că lumea e cam la fel."
"Desigur, acum ne îmbrăcăm în costume strălucitoare de cosmonauți,"
"conducem mașini zburătoare și nimeni nu mai vorbește,"
"deoarece putem citi gândurile unii altora."
"Adevărul e, omule din trecut,"
"că nimic nu s-a schimbat prea mult în 2006."
"Pentru că veni vorba de trecut, m-am gândit la urmele de labe."
- "Cum e posibil? - Cred că avem același câine."
"Da? Al tău cum e?"
"Conform veterinarului, al meu are opt ani acum,"
"deci șase ani pe vremea ta."
"E slabă, are ochii triști, sforăie și doarme ca un om."
"Nu știu de ce, dar am numit-o Jack."
Salut, Jack!
E frumos, aici.
Hai să nu ieșim la cină. Hai să stăm aici.
Ce faci? Ar trebui să dormi.
Nu, nu-mi place să gătesc.
O să-l ia de bărbat?
- Tu ce crezi? - Nu știu. E cam bătrân.
Nu e chiar atât de bătrân.
Ultimul prieten al mamei mele era chel.
Era drăguț, dar mama nu s-a căsătorit cu el.
Nu?
"Întotdeauna apare ceva mai bun după colț." Așa spune ea.
Poate că asta ar trebui să facă și doamna aceea.
- Să aștepte ceva mai bun. - Probabil...
Dar, dacă nu e atentă, ar putea aștepta toată viața.
Vrei să aduc ceva?
Da. O sticlă de vin, ca să sărbătorim.
- La ce oră să mă întorc? - La 7.
"Îmi cer scuze că nu am mai ajuns la cutia poștală, în ultima vreme."
"A fost o săptămână lungă, numai schimburi de noapte."
"Mă bucur să primesc vești de la tine. Credeam că m-ai părăsit."
"Să știi că ești singura mea legătură cu viitorul."
"De ce nu discutăm niciodată despre lucrurile care ne plac?"
"Să vedem... Îmi place să-i citesc clasici lui Jack."
"- Cine îi place cel mai mult? - Dostoievski."
"Mie îmi place orașul acesta, într-o zi când lumina e atât de limpede,"
"încât pot atinge fiecare detaliu,"
"fiecare cărămidă și fereastră din clădirile pe care le iubesc."
"Vino să ne plimbăm împreună, sâmbătă. Lasă-mă să-ți arăt."
"Ești nebun. De ce faci atâtea eforturi pentru mine?"
"Nu fac niciun efort. Aici e vară."
"E rândul tău. Lucrurile tale preferate."
"Cu ce să încep?"
"Îmi place când simt mirosul florilor înainte să le văd."
"Când începe să plouă exact la sfârșitul unui picnic."
"Și îmi place mirosul labelor lui Jack."
"Nu ai uitat să-l menționezi pe soțul tău, nu?"
"Bineînțeles că îl iubesc pe soțul meu care e și el medic."
"Chirurg plastician pentru mici animale de fermă."
"Bine. Și eu sunt căsătorit."
"Am opt copii și niciunul nu seamănă cu mine."
"- Îmi fac griji, Kate. - Și eu mi-aș face."
"- Sunt singur. - Și eu."
"Numărul 27."
"E o frumusețe. Tata îmi spunea că e bunica tuturor caselor din oraș."
"Mă ducea la plimbare, așa cum te duc eu pe tine, acum."
"- Alex? - Kate?"
"Aș fi vrut să fi făcut plimbarea asta împreună."
«Kate, sunt aici, cu tine. Mulțumesc pentru plimbarea de sâmbătă.»
- Ce părere ai? - Pare a fi un băiat de treabă.
Pare un băiat de treabă. Altceva?
- Are un scris foarte frumos. - Mamă, uită-te la data scrisorii.
- Chestia cu timpul? - Da.
- E un detaliu minor. - Un detaliu?
În legătură cu... Cu ce s-a întâmplat ieri.
Nu a fost un moment prea bun. Mă grăbeam foarte tare.
Desigur.
- Ai niște piese frumoase, aici. - Da, muzica e bună, mă ajută.
E așa cum spunea Nietzsche.
- Viața ar fi lipsită de sens... - ...Fără muzică.
Presupun că ți-am spus asta, nu? Toarnă-ți ceva de băut.
- Acum poți aprecia un vin bun? - Desigur.
lartă-l pe tatăl tău pentru că e așa curios,
dar unde ai fost în toți acești ani?
Credeam că zilele tale gen Kerouac au apus.
- Îmi cer scuze, poftim? - Poftim?
Poți veni aici, dacă vrei.
- La ce lucrezi? - Îmi amintesc lucruri.
Nu e chiar așa de simplu, ascultă-mă pe mine.
Și nici foarte inocent, în cazul meu.
Tatăl tău își scrie memoriile.
- Noi suntem în ele? - Tu ce crezi?
- Vrei să fii? - Dar tu?
Desigur. Ați făcut toți parte din viața tatălui tău.
De ce vorbești despre tine la persoana a treia?
Probabil pentru că scriu despre mine. De ce? Nu-ți convine?
M-am gândit că o să-ți placă astea.
Ce sunt astea? Ceva la care ai lucrat tu?
Nu, sunt ale tale.
Dintr-o casă pe care am cumpărat-o, pe malul lacului.
Da, am auzit că un constructor nemernic a pus mâna pe ea.
Haide, fă-i pe plac tatălui tău.
Nu mai suporți o glumă nevinovată? Pentru Dumnezeu!
Haide, spune-mi.
Pe unde ai umblat? Chiar vreau să știu.
Am încercat să te uit. Sau să te iert.
Și ai reușit?
Nu.
Să-mi spui dacă ai nevoie de ajutor ca să-ți amintești.
O, da, am să-ți spun.
Încărcați la 360. 1 mg de epinefrină. Pregătiți 300 mg amio.
- Gata? - Gata.
Țineți compresia, intubați! Are ritm cardiac. Încet.
- Are puls? - Da, avem puls.
"Sunt zile foarte lungi... Am lucrat 30 de ore nonstop."
"De fiecare dată când mă opresc să respir,"
"îmi dau seama cât de izolată am devenit."
"Crede-mă, poți deveni disperat."
Acela? Bine. Poftim.
Frumoasă mișcare. Foarte frumos!
"Nu mă plâng, îmi place ce fac."
"lar vizita noastră prin Chicago mi-a deschis ochii asupra frumuseții sale."
"Dar inima mea duce încă dorul casei de pe malul lacului și copacilor săi."
"Mi-e atât de dor de copacii aceia"...
"Nu te teme, Kate. Vom fi împreună, în timp."
"Chiar dacă suntem despărțiți."
"Voi găsi o cale să mă apropii de tine și să am grijă de tine."
Katerina!
la asta.
Ar trebui să mănânci mai mult. Ești prea slabă.
Ții minte cum mâncai când erai mică?
- Cu mâinile. - Da, țin minte.
V-ați scris unul altuia sau nu?
- Tatălui tău? - Nu, lui Clark Gable. Da, lui tata.
Eu...
Ce e, mamă?
- Înaintea tatălui tău... - Da?
A fost un băiat.
- L-ai iubit? - Da.
De ce nu te-ai căsătorit cu el?
Ca să-mi pui tu întrebarea asta, într-o zi.
Pare mai mică.
Când a terminat-o?
Tu nu erai născut, iar eu aveam 8 ani.
Un amestec de Corbusier și Frank Lloyd Wright.
Tata a jucat cărți cu amândoi.
- Vrei o sticlă? - Da...
Nu știu să înot.
Ar trebui să fie o scară până la apă, o platformă, un ponton...
Ești într-o cutie.
O cutie de sticlă, cu vedere la tot ce e în jurul tău,
dar nu poți atinge nimic.
Nu există nicio conexiune între tine și ceea ce vezi.
Nu știu. Crește un arțar chiar în mijlocul casei.
Siguranță. Siguranță și control.
La casa asta e important proprietarul, nu conexiunile.
E minunată. Chiar seducătoare.
Dar e neterminată. Nu conta decât el.
Tata știa cum să construiască o casă, nu un cămin.
Dar cred că vrea ca noi să facem ceva ce el nu a putut.
Dacă am accepta asta e ca și cum am accepta că a dat greș,
deși ar fi putut face mai mult. lar asta îl torturează.
Îți amintești să fi fost aici cu mama?
Îmi amintesc că a încercat să facă totul să meargă aici,
cu noi, cu el.
Ce zici de Avangarda Vizionară?
- Ce e cu ea? - Haide.
Nu poți să mă convingi că vei fi fericit
construind cutii pentru turiști.
Nimeni nu o să te admire pentru asta.
- Să mă admire pentru ce? - Da. Avangarda Vizionară.
Asta e ideea ta.
Nu pot. Dar poți păstra numele.
Nu, haide. Trebuie să fim noi doi.
Henry, îmi pare rău, nu pot. Am...
- Ce? - Am alte planuri.
- Ai o prietenă? - Nu.
- Ce e? Ai ezitat. - Nu, n-am ezitat.
Haide, nu am timp pentru asta.
- Ce legătură are timpul cu asta? - O să mă crezi nebun.
"Dragă domnule Wyler, ești dispus să joci un joc cu mine?"
"Acum doi ani, am luat trenul 145 spre Madison, din gara Riverside,"
"și am uitat ceva în gară. Era un cadou de la tatăl meu."
"Dacă îl găsești, poți să-l pui în cutia poștală?"
"Ar însemna foarte mult pentru mine. A ta, Kate."
Ultimul apel pentru trenul spre Madison de 5:46!
Toată lumea la bord!
Te sun.
PERSUASIUNE de Jane Austen
"Kate, am găsit-o, e la mine. Într-o zi, o să ți-o dau."
"Ai încredere în mine. Știu ce importantă e pentru tine."
"Poate că nu ții minte, dar ne-am văzut."
"Cel puțin, eu te-am văzut pe tine."
"Nu mi-ai spus niciodată ce frumoasă ești."
"Poate că ai văzut pe altcineva."
"În ziua aceea nu-mi stătea părul prea bine."
"Părul lung, șaten. Ochi blânzi, deschiși..."
"Bine, bine, m-ai văzut."
"Dar eu tot nu știu cum arăți tu."
"Hai să ne întâlnim în viitor și așa îmi vei putea spune ce crezi."
De acord.
Sună-mă pe 10 iulie 2006,
la ora 9:05 PM.
- Alo! - Kate?
- Da. - Sunt Morgan.
- Morgan? - Daa.
Sunt în Chicago. Am venit la o întâlnire, dar s-a anulat,
așa că m-am gândit să te sun.
- Ai mâncat? - Nu, dar nu mi-e...
Nici eu. Mi-am dat seama că mor de foame.
- Am putea mânca ceva rapid. - Bine.
- Da? - Bine.
Arată destul de bine. E perfect!
- Nu, Morgan, nu e perfect. - Nu, ai încredere în mine.
E-n ordine.
Salut!
O secundă... Vrei să aștepți o clipă?
Am dori o masă pentru două persoane.
- Numele? - Nu avem rezervare.
Îmi pare rău, domnule, nu avem locuri până în octombrie.
Octombrie?
O să revin.
- A mers foarte bine. - Nu e mare lucru.
Haide, încetează.
E cel mai bun restaurant din oraș. Nimeni nu găsește o masă aici.
- Nu, nu e vorba despre asta. - Atunci, ce e?
Nu am făcut asta cum trebuie.
Nu a fost nicio întâlnire.
M-ai ghicit.
- Dar nu doream decât o... - O ambuscadă.
...o cafea, care s-ar transforma în cină, cina s-ar transforma în...
- În ce? - Recunosc. Uneori gândesc la câțiva pași înainte.
Câțiva pași, Morgan? Întotdeauna te-ai dus cu 10 pași înainte.
Cât am fost împreună? O săptămână?
Iar tu planificai tot viitorul nostru împreună.
În timpul rezidențiatului, tu deja alegeai o proprietate,
Când eu veneam la tine în weekend toți prietenii tăi, tot orașul...
era acasă la tine și așteptau ca să mă prezinți.
Îmi amintesc că te-ai împrietenit foarte repede cu unul dintre ei.
- Ce vrei să spui? - Știi foarte bine.
- Tipul acela. - Care tip?
Cel cu care te-am prins că te giugiuleai.
Nu mă giugiuleam.
Ce mai suntem ca la liceu?
- Dar cum i se spune? - Un sărut.
Era un simplu sărut cu un tip oarecare, acum mulți ani. Știi ce...
Domnilor, unitatea 381, de pe Proprietatea Riviera e completă.
Felicitări! Ați făcut o treabă bună.
- Unul e gata... - Mai sunt 44.
Nu suntem îngrozitor de mult în urma programului, doar alarmant...
O să fie bine.
Oamenii își știu treaba, dar ne-ar mai trebui un excavator.
lar instalația de apă de la 14 trebuie etanșată.
Taci!
- Ce e? - M-ai dezamăgit.
- De ce? - Ar trebui să fii atent la toate.
- Credeam că sunt. - Nu ai observat astea.
Ții minte? Tu mi-ai spus să le iau.
Bine, bine.
Uau... Nu e chiar ceea ce mă gândeam, dar...
- Îți plac? - Îmi plac.
Cred că ar trebui să ieșim. Diseară, dacă nu faci...
Jack!
Haide, Jack!
Alex, așteaptă-mă!
Jack!
- Presupun că e al tău. - Da, îmi cer scuze. Mulțumesc.
Vino aici, Jack!
Unde ți-a fost mintea, fetițo?
- Nu a fugit niciodată așa. - Trebuie să-l supraveghezi.
- Cum îl cheamă? - E fetiță. Jack.
Jack... Un nume foarte potrivit pentru o fată.
Ar trebui să-mi iau unul ca tine pentru prietena mea. Iubește câinii.
- Ne-am mai văzut cumva? - Nu, nu cred.
- Morgan Price. - Alex Wyler.
- Ai nevoie de ajutor? - Da.
Locuiești aici de mult?
Doar de câteva luni. Am o casă pe malul lacului.
- Serios? M-am gândit... - Alex. Bine...
Slavă Domnului că l-ai găsit!
Mona, Morgan.
Bună!
- Îmi pare bine de cunoștință. - Și mie.
Frumoase ghete.
Să nu credeți că o să beau toată asta singur.
Am invitat niște prieteni la o petrecere.
Puteți veni și voi.
Alex, ia cartea mea de vizită,
poate că voi dori să închiriez și eu o locuință pe malul lacului.
Kate, prietenei mele, nu i-a plăcut niciodată locul ăsta
și i-am promis că voi căuta ceva nou, după ce își termină rezidențiatul.
Dacă afli ceva...
- Desigur. E medic? - Da.
Alex!
- Mi-a părut bine, Morgan! Pa! - Mi-a părut bine.
- Morgan, la ce oră e petrecerea? - La 8. E ziua de naștere a lui Kate.
E ziua de naștere a lui Kate. Haide, Jack!
Bună!
Ce să-ți aduc? Un pahar de vin alb, te rog.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Conform celor mai răspândite norme sociale,
o persoană nu ar trebui să bea singură după ora 22,
decât dacă are o scuză foarte bună.
- Care e scuza ta? - Nu am niciuna.
Eu am. Fiica mea cea mică a plecat la facultate, dimineață.
Marie. Acum se bălăcea în piscină, în scutece,
acum își pune bagajele într-un Volvo și pleacă spre California.
Sper că știe în ce se bagă.
- Nu-mi spune. Școala de medicină. - Exact.
Ce mai faci? Mă bucur să te văd.
Vreau să faci cunoștință cu niște prieteni.
Alex, Mona, The Wootch.
- Susan, Johnny. - Bună!
Hai să-ți dau ceva de băut. Vino. Barul e aici.
Ea e Marjorie.
De ce nu ai spus că e azi? Ți-am fi pregătit un tort, ceva...
Trece timpul. Nu vreau să fac mare tam-tam din asta.
Ții multe pentru tine. Nu e nimic rău în asta,
doar că m-am întrebat uneori ce mai ai în viață, pe lângă muncă.
- Familie, un prieten? - Am avut, o dată.
Numele lui era Morgan.
Morgan? E un nume foarte sexy.
Surpriză!
La mulți ani, Kate!
La mulți ani!
- Ea e Kate, evident. - Bună, Kate!
- Ei sunt Alex și Mona. - Bună!
El ne va ajuta să găsim o casă pe malul lacului.
- Nu-i așa? - Nu ai mâncat tort.
Oricum, i-am pus capăt.
Acum sunt fericită, trebuia să fac asta.
Cui îi scrii?
Nu m-am putut abține. De câte ori ai o pauză, la spital, scrii ceva.
Există cineva. E un fel de relație la distanță.
- Cum v-ați întâlnit? - Nu ne-am întâlnit.
- Poftim? - Nu.
- Povestea vieții mele. - Glumești.
Țin totul la distanță. Pe toți...
Bărbatul care stătea în fața mea, cel care voia să se mărite cu mine...
L-am respins, am fugit de el.
Între timp, bărbatului pe care nu-l voi putea întâlni niciodată...
i-aș dărui toată inima mea.
Cred că scrie niște scrisori date dracului!
E drăguț. E sigur.
- E în pușcărie, nu? - Nu.
Ești una dintre femeile acelea, nu?
Nu, e un tip care locuiește pe malul unui lac. E arhitect.
Dumnezeule!
- La mulți ani! - Mulțumesc.
- Sper că e un an bun pentru tine. - Mulțumesc.
Eu sunt Alex. Tipul cu casa de pe lac.
Da. Ce mai faci?
Îmi dai voie?
O să ne găsești o locuință pe malul lacului?
Sper. Dacă voi putea...
- Ești agent imobiliar? - Nu, am o casă pe malul lacului.
E frumoasă?
O să-ți placă. O veți închiria după ce mă mut eu.
Serios?
Kate, ai citit "Persuasiune"?
Ce?
- E de Jane Austin. - Știu de cine e scrisă.
Da. E cartea mea preferată.
De ce vorbești despre asta? Ce te-a făcut să spui asta?
Mi-a dat-o o prietenă, de curând, și voiam să știu despre ce e vorba.
- E minunată. - Da...
E despre...
Despre așteptare.
E despre doi oameni care se întâlnesc.
Aproape că se îndrăgostesc, dar momentul nu e potrivit.
Trebuie să se despartă.
Apoi, după mulți ani, cei doi se reîntâlnesc.
Mai primesc o șansă.
Dar nu știu dacă nu a trecut prea mult timp.
Dacă au așteptat prea mult,
dacă nu e prea târziu ca să aibă o relație.
- De ce îți place asta? - Nu știu.
Nu mă înțelege greșit, e frumos, într-un mod...
- Ba nu, e îngrozitor. - E îngrozitor.
E îngrozitor.
Da, e îngrozitor.
E o întrebare mai personală, dar ai trecut vreodată prin așa ceva?
- Eu? Nu. - Nu.
Când aveam 16 ani,
eram îndrăgostită de un tip.
El cânta la chitară, iar eu am fugit de acasă
și m-am dus la San Francisco, ca să locuiesc cu el.
M-a convins că am o voce frumoasă, iar eu visam să devin cântăreață.
lubesc San Francisco.
Da, el a fost prima mea iubire.
Probabil singura.
- Trebuie să fi fost un tip grozav. - Nu știu, eu...
Probabil. Dar nu a ținut suficient de mult ca să aflu.
Da. Adevărul e că nici nu-mi amintesc cum arăta.
- Serios? - Da.
Păcat...
A venit tatăl meu.
Ai avut probleme.
Da, aveam probleme. M-a târât înapoi, la Chicago.
Era bolnav și...
Visa să mă vadă medic.
În final, acestea au devenit și visurile mele.
Avea dreptate. Îmi place să ajut oamenii.
Apoi a murit.
- Kate... - Ce e?
Eu...
Tu?
- Eu doar... - Ce e?
- Știi melodia asta? - Da.
- Cânți? - Nu.
Nimeni nu vrea să mă audă cântând. Nu vrei să mă auzi cântând.
Nu am vrut să spun... Știi tu.
Dar, da...
Dar pot dansa.
Kate!
Alex tocmai îmi spunea de casa de pe malul lacului.
- Da, sună nemaipomenit. - Excelent!
- Alex, e târziu. - Da.
Noapte bună!
Tu erai...
De ce nu ai spus nimic?
Ai fi crezut că sunt nebun sau beat. Sau ambele...
Da, dar îmi plăceai. Ar fi trebuit să spui ceva.
Cum? Erai cu prietenul tău.
Știi ceva? Scuze... Ești un laș.
Nu sunt un laș.
Serios? Și atunci, treaba cu prietena ta?
Ți-am spus deja că nu e prietena mea.
Nici el nu e prietenul meu.
Serios? Atunci, ce ți-e? Frate?
Avem un comic aici! Ai înghițit un clovn la micul dejun?
Minunat! Prima noastră ceartă.
Ai putea compune o melodie pe tema asta
și să te duci s-o cânți în San Francisco.
Ce e?
Alo! Bună, Henry!
Poftim?
- Bună! - Bună ziua!
Îl caut pe tatăl meu. Nu știu în ce cameră e. Simon Wyler.
- Domnul Wyler, arhitectul? - Da.
Eu sunt Anna Klyczynski, eu îl îngrijesc pe tatăl dv.
Ce s-a întâmplat? Cum se simte?
E bine. A avut un atac de cord. Din fericire, a fost unul minor.
Semnele vitale sunt bune, e stabil, dar va trebui operat.
A fost de acord să-l programăm pentru mâine.
Mă bucur să văd că te odihnești.
Nu trebuia să vii, mă simt foarte bine.
Ai avut un atac de cord, tată.
Am avut o criză, pentru Dumnezeu! Nimic mai mult.
Ți-aș fi recunoscător dacă ai vedea totul la dimensiunile normale.
Voiam să-ți spun că sunt aici, dacă ai nevoie de ceva.
O cafea.
- Poftim? - M-ai auzit.
O cafea.
"Nu ți-am spus niciodată un lucru, Kate."
"Vezi tu, tatăl meu a construit casa de pe malul lacului."
"Cu propriile lui mâini."
"A făcut-o cu mult timp în urmă, înainte să fie faimos,"
"când avea încă o familie și o idolatriza pe mama mea."
"Numele ei era Mary, iar casa a fost un cadou pentru ea."
"Era inteligentă și amuzantă. Ar fi putut face orice,"
"dar a ales să aibă grijă de mine și de fratele meu,"
"să-l ajute să-și ridice o carieră."
"Cu cât a avut mai mult succes, cu atât a devenit mai imposibil."
"Într-un final, n-a mai suportat să trăiască cu el. L-a părăsit."
"După un an, ea s-a îmbolnăvit."
"Din păcate, nu a învățat niciodată cum să înceteze să-l iubească."
"El nu a venit la înmormântare. Când l-am întrebat de ce..."
"Continuă, Alex. Ce a spus?"
A spus: "Ea e moartă pentru mine din clipa în care a plecat."
"Apoi mi-a întors un rânjet gen «arhitectul anului»"
Sper că apreciezi asta.
A trebuit să mă furișez pe lângă trei asistente și un medic.
E fierbinte! Nu e decofeinizată, nu?
Ar trebui să fie, dar nu e.
Nu e rea. Mulțumesc, hmm... fiule.
- Cu plăcere. - Unde e fratele tău?
L-am trimis acasă. Nu se simțea bine.
- Știi cum e el, își face griji. - Da, știu.
Mi-e teamă că seamănă cu mama voastră.
Ea își făcea mereu prea multe griji. La ce te uiți?
Da, poftim, uită-te. E o propunere pentru un muzeu.
- Cine e? - Cineva nou.
Îmi plac pasarelele, cum cade lumina.
- Ce materiale vor folosi? - Granit, aluminiu.
Cu panouri de la Meier,
dar culoarea interiorului, care se va reflecta în geamuri, e diferită
Nu e ceva nou, dar e curat, neaglomerat.
Îmi place.
Când ai fost la Barcelona ultima oară?
Cu ani în urmă, cu tine, cu mama și cu Henry.
Îți amintești când am vizitat Casa de la Caritat?
- Azilul de binefacere. - Exact. Ai pomenit de Meier.
Muzeul lui din Barcelona e în același cartier cu Casa de la Caritat.
Consumă aceeași lumină.
Meier a proiectat o serie de lucarne ca să captureze lumina
și s-o îndrepte spre înăuntru, pentru a ilumina arta, dar în mod indirect.
Asta e cel mai important, pentru că, deși lumina pune în valoare arta,
o și poate degrada.
Dar tu știi asta deja, ticălosule!
Unde crezi că trebuie construită asta?
Nu am idee.
- Dar ai spus că îți place. - Conceptual.
Haide...
Știi la fel de bine ca și mine că lumina din Barcelona
e destul de diferită de lumina din Tokyo.
lar lumina din Tokyo e diferită de lumina din Praga.
O structură cu adevărat grandioasă trebuie să reziste testului timpului,
trebuie să țină cont de mediul înconjurător.
Un arhitect serios ține cont de asta.
Știe că, dacă vrea prezență, trebuie să se consulte cu natura.
Trebuie să fie captivat de lumină.
Întotdeauna lumina. Întotdeauna.
CERTIFICAT DE DECES Simon L. Wyler
NUMELE MEDICULUI CURANT Dr. Anna Klyczynski
Am o urgență. Ocupă-te tu de schimbul meu, te rog.
Alo!
- Domnul Wyler? - Da?
Sunt doctor Klyczynski, de la spitalul din Chicago.
Mi-e teamă că am o veste proastă pentru dv.
"Îmi pare foarte rău, Alex."
"Aș vrea să fiu alături de tine, să stăm jos și să ne uităm la apă"
"și la lumina din casa construită de tatăl tău."
"Aș vrea să fiu un sprijin așa cum ai fost și tu pe mine."
"Să-ți spun că totul va fi în regulă."
"Dacă aș putea face un singur lucru pentru tine azi, de aici,"
"un lucru mărunt de aici, din viitor, sper ca acesta să fie."
"Nu va fi publicată decât peste câțiva ani,"
"dar nu cred că tu trebuie să aștepți atâta timp."
"Sper că asta te va ajuta să știi cât de mult ai fost iubit."
«Simon Wyler și fiul său, Alex, la casa de pe malul lacului.»
"Vreau să te cunosc personal, de data asta."
Alege un loc. Voi fi acolo, promit.
Mâine e bine?
Alex, nu va fi mâine pentru tine.
- Va trebui să aștepți doi ani. - Știu, dar nu-mi pasă, o să aștept.
Ești sigur? Nu știu ce să zic.
Eu știu. Nu am fost în viața mea mai sigur de ceva.
- Bine. Atunci, ne vedem peste doi ani. - Pe mâine!
- Kate, unde ai vrea să mergem? - La "Il Mare".
- Când vreți să luați cina aici? - De mâine în doi ani.
- De mâine în doi ani? - Da.
- Doi ani... - De mâine.
- Bună! - Bună ziua! Numele?
Forster.
- Îmi spuneți numele, vă rog? - Wyler.
Sau Wyler, nu sunt sigură.
- Cred că vă putem găsi un loc. - Excelent.
Wyler? Wyler.
Chelnerul va veni imediat.
Bună seara, domnișoară!
Din partea casei.
Încă un pahar pentru doamna?
"Nu ai fost acolo. N-ai venit."
"Nu înțeleg. Trebuie să se fi întâmplat ceva. Îmi pare rău."
"Mai sunt doi ani, Kate. Mai putem încerca o dată."
"Nu, Alex, e prea târziu. S-a întâmplat deja, nu a mers."
"Nu renunța, Kate."
"Și «Persuasiune»? Tu mi-ai spus că au așteptat."
"S-au reîntâlnit, au mai avut o șansă."
"Viața nu e o carte, Alex. Și se poate sfârși într-o secundă."
"Am luat prânzul cu mama, la Daley Plaza,"
"iar un bărbat a fost ucis chiar în fața mea."
"A murit în brațele mele. Și mi-am spus:"
"Se poate sfârși așa, brusc, de Sfântul Valentin."
"M-am gândit la toți oamenii care îl iubesc, care îl așteaptă acasă,"
"dar nu-l vor mai vedea niciodată."
"Și apoi m-am gândit: dacă nu are pe nimeni?"
"Dacă îți trăiești toată viața și nu te așteaptă nimeni?"
"Așa că m-am dus la casa de pe malul lacului, în căutarea unui răspuns."
"Și te-am găsit pe tine."
"Și m-am lăsat să rătăcesc"...
"Am rătăcit în basmul ăsta frumos, în care timpul a rămas pe loc."
"Dar nu e adevărat, Alex."
"Trebuie să învăț să trăiesc viața care mi s-a dat."
"Te rog, nu-mi mai scrie, nu încerca să mă găsești."
"Lasă-mă să te uit."
Alo!
Poftim? Scuze, stai puțin. Nu te aud. O să revin.
Stai puțin!
Alo!
Bună!
De cât timp ești aici?
Sunt la bar, cu niște prieteni.
Chiar e bun.
Și m-am bucurat mult să-ți aud vocea.
M-am mirat cât m-am bucurat să-ți aud vocea.
- Cum a mers întâlnirea? - Bine.
- Da? - Da, am primit postul.
- Serios? - Da.
- Felicitări! - Ca să vezi...
Da, o companie de telecomunicații. O să fiu consilierul lor.
Se plătește bine. Și e aici, în Chicago.
E o veste excelentă.
Ce e?
Jack!
Vii în weekendul ăsta? Nu ți-e dor de mine măcar puțin?
Doar puțin. Nu mult, nu?
Bine. Nu, te-am auzit. Da.
Kate, o să te sun eu mai târziu, bine
Mai vrei să închiriezi casa de pe lac?
Asta vrea Kate.
De unde naiba știi tu ce vrea Kate?
Crede-mă.
Te cunosc!
- Ce părere ai? - Ai o obsesie, știi asta?
De ce tot meșterești la casa de pe malul lacului?
- De ce nu te ocupi de munca ta? - Pentru că e a ei.
Te referi la fata din viitor.
Kate.
- Și continui să-i scrii lui Kate? - Nu.
- De ce? - M-a rugat să n-o mai fac.
- De ce? - Din cauza timpului.
Haide...
Asta e bine. Ai nevoie de o femeie reală.
- O femeie... - Henry, ascultă-mă!
Atâta cât a durat, a fost mai reală decât oricare dintre lucrurile astea.
A fost mai reală pentru mine decât orice am cunoscut.
Am văzut-o, am sărutat-o.
O iubesc.
lar acum s-a dus...
S-a dus...
E frumos aici. Hai să rămânem aici.
- Dar trebuie să mâncăm. - Putem mânca aici. Gătesc eu.
- Credeam că nu-ți place să gătești. - Nu, nu-mi place.
Dar am pui în cutia frigorifică și o să-l mănânci.
- Și unde o să ne spălăm după aceea? - O să mâncăm cu degetele.
Vrei să-l dai mai încet?
- Nu ne trebuie farfurii? - Una pentru tine și una pentru...
"Nu au mai existat niciodată două inimi atât de deschise,"
"doi oameni cu gusturi atât de asemănătoare,"
"cu sentimente într-un acord mai perfect."
Zece, nouă, opt, șapte, șase,
cinci, patru, trei, doi, unu...
La mulți ani!
Intră!
Bună!
Ce părere ai?
Pentru asta am renunțat la prânz?
- Știu că mai trebuie lucrat la ea. - Lucrat? De ce nu o demolezi?
Am găsit un arhitect specializat în renovări.
Am făcut o programare pentru mâine.
O ambuscadă.
Nu putem sta în apartamentul meu. Am stat acolo mai bine de un an.
Vreau să merg mai departe.
- E o firmă nouă. - Adică lipsită de experiență?
Nu. Nouă, adică ieftină.
Bună ziua, dr. Forster! Vă va primi imediat.
Un Sfânt Valentin fericit!
Katie, nu ți-am luat nimic.
Îmi pare rău, am avut mult de lucru și...
- Ce e asta? - Încălzirea globală.
Dr. Forster. Bună! Îmi cer scuze că v-am făcut să așteptați.
- Bună! Mă bucur să vă revăd. - Dr. Forster. Și eu.
- Bună! Eu sunt Morgan. - Bună, Morgan. Vanessa Vanderbeck.
Primul lucru pe care îl vedeți e cel despre care am discutat.
Atriul.
E uimitor.
Am reușit să facem totul cu panouri de sticlă în structură de metal?
- Da. - Pot să...
- Vrei să bem o bere, după muncă? - Îmi pare rău, nu pot.
O scot pe Vanessa în oraș, de Sfântul Valentin.
Stai.
Mai spune asta o dată.
E Sfântul Valentin. les cu Vanessa, prietena mea.
Șampanie la rece, stridii, poate niște ciocolată.
- În ce dată suntem azi? - 14 februarie.
- 14 februarie 2006. - Da.
- Uimitor! Mulțumesc mult. - Cu plăcere.
Mulțumesc. Henry o să aibă grijă să nu ratați nimic.
- Excelent! Au fost superbe. - Mulțumesc.
Ce e?
Kate, trebuie să mă întorc la lucru.
- Cine a făcut desenul ăsta? - Fratele meu.
- Cine e fratele tău? - Alex Wyler.
L-ai cunoscut?
Da. Îl cunosc.
Știi cum aș putea lua legătura cu el?
E... E undeva unde să...
Îmi pare rău.
Azi se împlinesc doi ani de la moartea lui.
A avut loc un accident.
Unde?
Kate. Oprește-te, te rog!
- Răspunde-mi! - Ce s-a întâmplat? Kate!
Kate!
Sunt 15 grade de Sfântul Valentin. Nu poate fi Chicago.
La televizor se spune că e din cauza încălzirii globale.
- Nu e nimic rău în asta. - E periculos.
"Alex, știu de ce nu ai venit în seara aceea."
"Tu erai bărbatul de la Daley Plaza, în ziua aceea. Tu!"
"Te rog, nu pleca. Așteaptă! Te rog!"
"Nu mă căuta. Nu încerca să mă găsești."
"Te iubesc."
"Mi-a luat atâta timp să-ți spun asta, dar te iubesc."
"Și dacă mai ții la mine, așteaptă-mă."
"Așteaptă alături de mine."
"Așteaptă."
"Așteaptă doi ani, Alex.
"Vino la casa de pe malul lacului. Sunt aici."
M-ai așteptat.
Traducerea și adaptarea: nightmare1
Corectura: Gaboss